Tökéletesített feliratért látogass el a t1115felirat.neobase.hu
vagy az orgridea.org oldalra.
Ha a két fél, nem egy bank és egy magánszemély,
hanem két magánszemély lenne,
akkor nem tudnák a közvetítő eszköz értékét hitelezési tranzakció által csökkenteni,
azon az egyszerű oknál fogva,
hogy a kölcsönző nem tudna olyan dolgot kölcsönadni, amivel nem rendelkezik,
ahogy azt a bankok teszik.
Csak a kereskedelmi bankok és a trösztök kölcsönözhetnek olyan pénzt,
amelyet ők hoznak létre a kölcsönzéssel.
Irving Fisher közgazdász professzor 100% pénz című könyvéből (1935)
A pénz tudománya a közgazdaságtan azon területe,
ahol a leginkább alkalmazzák a bonyolultság leplét
az igazság elrejtése vagy elkerülése céljából, annak felfedése helyett.
John Kenneth Galbraith közgazdász, író
Az emberek és a bankok szembenállása már évszázadok óta szedi áldozatait.
Ezt a csatát előbb, vagy utóbb meg kell vívni.
Lord Acton (1834-1902) angol történész
Pénz, mint adósság II
Elszabadult ígéretek
Kér valaki limonádét?
A jól végzett munkáért!
Igazán jól kerestetek gyerekek.
Itt az idő, hogy bankszámlát nyissunk nektek,
hogy be tudjátok tenni a pénzetek, hogy a pénz dolgozzon értetek.
Bankszámlát szeretnénk nyitni.
Olyanok vagyunk, mint a felnőttek!
Király, SAJÁT PÉNZÜNK VAN A BANKBAN!
Meglehet, hogy saját élményünk az első bankszámla megnyitásáról
nem volt olyan szívmelengető mint ez,
de valószínűleg évekkel később is azt gondoljuk,
- amikor megnézzük a bankszámlánk egyenlegét -
hogy a saját pénzünk a bankban van...
de ez nem így van.
Ha van egy széfünk a bankban,
akkor az abban elhelyezett értéktárgyak a mi tulajdonunkat képezik.
Ehhez bérelünk egy biztonságos tárolóhelyet.
Átlagos szóhasználattal a "betét" szó azt jelenti, hogy valamit beteszünk.
De a betét szó használata a bankszámlával kapcsolatban félrevezető.
A bankbetét igazából egy kölcsön.
A bankszámla egyenlege igazából azt mutatja, hogy mennyi pénzzel tartozik nekünk a bank.
Annak a tanúsítványa, hogy a bank ígéretet tett arra, hogy fizetni fog nekünk.
Nem arról szól, hogy mi mennyi pénzt tettünk betétbe.
Alapvető különbségről van szó.
Az igazság az, hogy amikor a pénzünket odaadjuk a bankügyintézőnek,
akkor a pénzünk a bank pénze lesz, és a bank azt csinál vele, amit akar.
Az összes pénz a bankban a bank pénze. Semmi nem a miénk.
Azért fizet a bank kamatot, mert kölcsönadtuk neki a pénzünket.
Ez talán jelentéstani különbségnek tűnhet.
Tudjuk, hogy bármikor bemehetünk a bankba, és megkapjuk a pénzünket.
De a különbség nem jelentéstani és nem is jelentéktelen.
A különbség döntő fontosságú.
A bankrendszer mindenkit érint, mégis kevesen tudnak bármit is arról,
hogy miként működnek igazából a bankok.
Az egész világgazdaságot a banki hitelezés működteti.
Amikor ez a hitelrendszer lerobban, mindenki szenved a következményektől.
Fizetésképtelenség, Árverezések, Csődök, Bankcsődök, Kormányzati bankmentések
A dolgokat csak tetézi, hogy a gazdasági visszaeséseket magyarázó szakértők
soha nem beszélnek a probléma gyökeréről.
A probléma abból ered, hogy a papírpénzt és az érméket leszámítva
(ami a forgalomban lévő pénzmennyiség csupán1-5%-a)
minden ma létező pénz bankkölcsön tőkerészeként jött létre,
amit a bankoknak kamattal terhelve kell visszafizetni.
Emiatt nem csak, hogy nem létezik banki hitelektől független pénz,
de a rendszerbe bele van kódolva a rendszer összeomlása,
mivel a tartozások összege (felvett összeg+kamatok) mindig több,
mint a forgalomban lévő összes pénz mennyisége,
attól a pillanattól, hogy az első kölcsönszerződést aláírták.
Ahogy a világ bankrendszere az összeomlás felé közelít,
egyre több ember jön rá,
hogy nem lehet figyelmen kívül hagyni a bankok működésének mikéntjét.
Sokan elvesztették a házukat és a munkájukat
a fenntarthatatlan pénzkölcsönzési gyakorlat következtében.
Itt az idő, hogy az emberek megértsék a pénz működését
és azt, hogy alapvetően meg kell változtatni a bankrendszert.
Először a bankok által használt kifejezések igazi jelentését kell megismerni.
Már tudjuk, hogy a bankbetét a banknak nyújtott kölcsönt jelent.
A következő kérdés:
mit jelent a bank által adott kölcsön?
Amikor hitelszerződést kötünk, akkor a banknak megígérjük,
hogy visszafizetjük a kölcsönt plusz a kamatot.
Ezért cserébe a bank az úgynevezett kölcsön összegét, a számlánkon jóváírja.
Mialatt arról beszélünk, hogy a bank a számlánkra helyezte a kölcsönbe adott pénzt,
csupán az történt, hogy fizetési ígéretet tett.
Csupán ígéretek cseréltek gazdát.
Egyik fél sem adott a másiknak semmit,
csupán adóssággal kapcsolatos ígéreteket tettek.
Vagyis ki az adós és ki a kölcsönadó?
A kölcsön, kölcsönadó és adós, mind félrevezető fogalmak.
Az igazság az, hogy a két fél fizetési ígérvényekkel kereskedett,
melynek során bankhitel, más néven számlapénz keletkezett,
melyet legálisan el lehet költeni, mint pénzt.
A bankhitelt el lehet költeni, hiszen azt látjuk, hogy amikor betétet helyezünk el számlánkon,
egyenlegünk ugyanezzel az összeggel növekszik.
Valójában, ha nem teszünk be valamit, a számla üres marad.
Emiatt természetesen azt gondoljuk, hogy ha a számlán pénz van,
akkor oda valaki pénzt helyezett.
Hoppá. A számla nem egyenlő a pénzzel, az csak egy fizetési ígérvény.
Valójában az ígérvény mindig az ígért dolog hiányára utal.
Különben miért kellene ígéretet tenni rá?
Mivel az összes bankszámla csupán fizetési ígérvény,
a bank és a kölcsönfelvevő egyszerűen fizetési ígérvényt cserél,
egy-két billentyű lenyomása után pozitív egyenleg jelenik meg a kölcsönfelvevő számláján,
anélkül hogy bárki létező pénzt tett volna oda.
Most már tudjuk, hogyan jönnek létre a "bankhitelek".
A kereskedelmi bankok minden hitel nyújtásával számlapénzt hoznak létre.
Ezt úgy teszik, hogy a kölcsönfelvevő fizetési ígéretéért cserébe,
egyszerűen betétet írnak a saját könyvelésükben lévő számlára.
A központi bank (FED) new york-i részlegének kiadványa
Miben különbözne a helyzet akkor, ha a két fél egy pincében egyszerűen pénzt nyomtatna?
A pénzhamisításban lévő csalást ösztönösen értjük.
Ha valaki hamis 100 dolláros bankót nyomtat, szintén a semmiből állít elő pénzt.
A pénz lehetővé teszi, hogy valóságos javakat és szolgáltatásait vásároljunk.
Világos, hogy a hamisítók számára a pénz nyomtatásával
lehetővé válik javak és szolgáltatások megvásárlása,
anélkül hogy cserébe bármit adnának, egy a színes papírdarabon kívül.
A pénzhamisítók a semmiért cserébe hozzájutnak valamihez,
melynek a költségét az fizeti meg, akit elkapnak a hamis pénzzel.
Ha a hamis pénzt nem találják meg,
akkor a pénzkínálat hígulása révén mindenkit megloptak.
Könnyű belátni, hogy a pénzhamisítás súlyos bűncselekmény,
hiszen egy alapvető társadalmi szerződés megszegése, ami így szól: ne lopj!
Egy bankkölcsön felvétele szintén új vásárlóerőt generál,
azonban ez nemhogy nem minősül lopásnak, hanem pénzrendszerünk alapját is ez képezi.
"A bankok hitelpénz létrehozásával kölcsönöznek.
A fizetési eszközt a semmiből állítják elő."
Ralph M. Hawtrey, korábbi angol Pénzügyminiszter
Hogy történhetett meg,
hogy az egyik fajta semmiből történő pénzteremtés bűnnek számít,
a másik pedig alapvető üzleti gyakorlat, és szinte minden pénz forrása?
Ugyanis ez a helyzet.
Hogy megértsük meg kell néznünk a kereskedelmi törvények történetét,
de előbb meg kell érteni a kölcsönzés folyamatát.
A kölcsön anatómiája.
A motiváció
A kölcsönfelvevő meg akar vásárolni egy dolgot,
de jelen pillanatban nincs hozzá elegendő forrása.
Ugyanakkor a kölcsönfelvevő bízik abban,
hogy a jövőben ki tudja fizetni a dolog vételárát, plusz a kölcsönt terhelő kamatot.
Bemegy a bankba, hogy elintézze a hitelt.
A kölcsönfelvevő képes arra, hogy hiteles fizetési ígéretet tegyen, de most üres a zsebe.
Ezért van szüksége a hitelre.
A módszer
Valószínűleg mindannyiunk számára ismerős a szituáció.
A bank ráveszi a kölcsönfelvevőt, hogy írja alá a hitelszerződést,
amiben kötelezettséget vállal, a kölcsön és a kamatok megfizetésére,
máskülönben a megvásárolandó tárgy automatikusan a banké lesz.
Ez mindennapos történet szerte a világon.
De van egy probléma.
Hogyan tud a kölcsönfelvevő fedezetként felajánlani egy olyan dolgot,
ami még nincs a tulajdonában?
Ha én kölcsön szeretnék kérni tőled 10 000 dollárt egy világ körüli úthoz,
elfogadnád fedezetként a szomszéd autóját?
Természetesen nem,
mert nagyon jól tudod,
hogy nincs jogom odaadni a szomszéd autóját bármennyivel is tartozok.
De ha megígérem, hogy megveszem a szomszéd autóját a pénzből, amit kölcsönadsz,
akkor a szituáció rögtön más lesz.
Talán beleegyezel, hogy kölcsönadj 10 000 dollárt ha elhiszed,
hogy amint a nevemre került az autó akkor azt fedezetként felajánlom.
Habár, amíg az ügylet le nem zárult,
az autó nem lehet fedezet a 10 000 dollárra.
Ez az eseménysor probléma egyszerűen megoldható lenne.
Megveszi az autót és utána eladja nekem.
A bank így is megoldhatná a helyzetet.
Ha a kölcsönfelvevő elkötelezi magát a bank felé, hogy megvásárolja az árut,
akkor a bank miért nem veszi meg a saját pénzéből,
és utána értékesíti tovább kamattal terhelt részletfizetéssel?
Nos, a válasz erre is nagyon egyszerű.
Azért van ez így,
mert a kölcsönfelvevőhöz hasonlóan a bank is üres zsebbel hajtotta végre a tranzakciót.
A bank annyit tesz, hogy az úgynevezett kölcsönügylet keretében
létrehoz egy számlát a kölcsönfelvevő részére.
Az igazság az, hogy az ún. kölcsönfelvevő a saját egyenlegét úgy biztosította,
hogy csalárd módon olyan autót ajánlott fedezetként, ami nem is az övé.
Az ún. kölcsönadó - a bank, pedig semmilyen létező pénzzel nem járult hozzá az ügylethez,
és ha minden jól megy soha nem is fog.
A csalás elfogadása
A kölcsönfelvevő azt hiszi,
hogy a számláján megjelenő új számok a bankban lévő pénzét jelképezik.
A legtöbb emberhez hasonlóan nem érti a különbséget a létező pénz és a pénzígérvény között.
Mit számít, ha mindkettőt el lehet költeni?
Nos a kérdés az,
hogy az áru eladója el fogja fogadni a bank fizetési ígérvényét?
Néhányan ragaszkodnak a készpénzhez, de a többség valószínűleg elfogadná a csekket,
vagy a vevő bankjától érkező elektronikus átutalást.
Miért?
Mert az eladó tapasztalatból tudja,
hogy beviheti a csekket a bankjába, és az növelni fogja az egyenlegét.
Vagyis mi történik ezután?
Az ígéretek kiegyenlítése
Nos egyértelmű, a vásárló bankja tartozik a kölcsön összegével az eladó bankjának.
Talán arra gondolnak, hogy nem ez lesz a pénz forrása?
A fizetési ígéret, amit a kölcsönfelvevő bankja tett,
egy tranzakcióval átalakul az eladó bankja által tett ígérvénnyé.
Tehát a vevő bankjának át kell utalnia valamennyit
a meglévő pénzéből az eladó bankjának, igaz?
Igen, de valószínűleg csak egy kis részét.
És hosszútávon, ameddig a bankba érkeznek betétek,
a hiteleihez szükséges nettó létező pénz mennyiség elméletileg nulla.
Hogyan?
Nos, először is képzeljük el,
hogy az eladónak ugyanabban a bankban van számlája ahol a vevőnek.
Az eladó elhelyezi számlájára a vevő csekkjét.
A bank csak levesz a vevő számlájáról,
az eladó számláját pedig ugyanezzel az összeggel növeli.
Mivel mindkét számla csak ígérvény, így valódi pénzmozgás nem történik.
Mi a végeredmény?
A bank hitelpénzt hozott létre a kölcsönfelvevőnek 10 000 dollár értékben.
A kölcsönfelvevő megvette az autót, ami egy kézzelfogható áru,
és most az eladó tulajdonában van a 10 000 dollárnyi hitelpénz.
Így egy valódi áruval kapcsolatos, 10 000 dolláros követelés rendezés zajlott le,
a bank vagy bárki más egyetlen dollárja nélkül.
Mindennek a tetejébe vissza kell fizetni ezt az ún. pénzt plusz a kamatot,
különben a banké lesz az autó.
Ez egy teljesen hétköznapi varázslat.
Tőke nélküli finanszírozás.
Most vizsgáljuk meg, hogy mi történik, ha az eladó egy másik bankhoz viszi a csekkjét.
Szükséges lesz vajon valós banki források átutalására
a vevő bankja felől az eladó bankja felé?
Talán...
De szinte biztos, hogy közel sem a teljes összegre,
mivel a bankrendszer úgy működik, mintha egy bank lenne.
Ennek illusztrálására adjunk még egy tranzakciót a forgatókönyvhöz.
Ugyanazon a napon az eladó bankja egy hasonló hitelt helyezett ki egy idős hölgynek,
aki egy házimozi rendszert vásárolt.
A műszaki bolt bevitte a hölgy csekkjét a bankjába.
A műszaki bolt bankja egy hasonló hitelt helyezett ki,
amit elhelyeztek az autót vásároló személy bankjában,
és amikor kiegyenlítették az egyenlegeket a bankok nem tartoztak egymásnak semmivel.
Ha lenne is eltérés az egyenlegek között,
az csupán az újonnan létrehozott hitel töredéke lenne.
Vagyis kijelenthetjük, hogy bár a bankok nem a betétesek pénzét hitelezik ki
- ahogy legtöbben azt gondolják -,
mégis szükségük van a betétekre, hogy hitelpénzt hozhassanak létre,
mert a bankoknak szükségük van más bankok bejövő hitelére,
hogy ellensúlyozzák saját hiteleiket, melyeket más bankokban helyeztek el.
Ameddig a bankok bejövő és kimenő hitelpénzei kiegyenlítik egymást,
nyugodtan folytathatják a hitelpénz levegőből történő előállítását.
Az új hitelpénznek így soha nem kell elhagynia a bankokat.
Így a bankok nyugodtan vállalati részvényekbe és állampapírokba fektethetik saját pénzüket.
Ha grafikonon ábrázolnánk, így nézne ki a dolog:
A kamatot, amit a vállalatok és a kormányok fizetnek ki a bankoknak,
lényegében mi fizetjük meg.
Az adónk egy része kamattörlesztésre megy el.
Mi fizetjük meg a kamatokat minden áru és szolgáltatás árában.
Van még egy kockázat, amivel számolni kell,
mégpedig hogy a bank csődbe megy, és nem lesz képes teljesíteni fizetési ígéretét.
Felmerülhet a kérdés:
miként lehetséges, hogy a bank csődbe megy, ha egyszer semmi pénzt nem kockáztat?
Mit veszíthet?
A válasz az, hogy a bankok abban különböznek a hamisítóktól,
hogy legálisan hozhatnak létre új pénzt, de csak bizonyos könyvelési szabályok betartása mellett.
A bankok csak úgy hozhatnak létre pénzt, hogy a főkönyv követelés oldalán,
eszközként feltüntetik a kölcsönfelvevő törlesztőrészleteit és a fedezetet,
ezzel ellentételezik a "betéti követelés" oldalon létrehozott kölcsönt.
Amikor a kölcsönfelvevő nem képes teljesíteni fizetési kötelezettségeit,
a bank érvényesíti a jelzálogjogát, és értékesíti az eszközt.
Hanyatló gazdasági környezetben megszaporodnak a kényszerértékesítések,
az eszköz értéke csökken, így az már nem fedezi a bank kötelezettségeit,
amelyhez a korábbi magasabb értéket vették alapul.
Ez veszteségként jelenik meg a bank könyveiben.
Amikor egy összeomló ingatlanpiacon az árverések elszaporodnak,
akkor a lakásárak csökkenésével a banki fedezetek elveszítik értékük nagy részét,
ezzel a bank óriási veszteségeket szenved.
Igazából ezek csak levegőből előállított számok,
de a bankoknak figyelembe kell venniük ezen számok törvényeit.
Ha a bankár matematika rosszra fordul;
annak gazdasági válság, szociális feszültségek, teljes pénzügyi káosz,
éhezés és háború lesz a következménye.
Azok, akik a számok bűvöletében élnek, a számok által el is veszhetnek.
Borzasztó ha a sírfeliratot számológépek írják...
George J.W. Goodman, nagy sikerű író "A pénz játék" című könyvéből.
Mindazonáltal, mivel az a célunk, hogy megértsük a hitel működését,
tegyük fel, hogy a rendszer még működik és mind a három vizsgált hitelt, fizetni fogják.
A végeredmény az, hogy egyetlen létező dollár sem cserélt gazdát,
de 30 000 dollárnyi új hitelpénz keletkezett, ami a pénzkínálatot bővítette,
és mind a három bank 10 000 dollár után szed kamatot.
Ennek a 30 000 dollárnak az előállítása
tényleg ugyanolyan csalás, mint a pénzhamisítás?
Nyilvánvaló a különbség,
hiszen a bankrendszer működése legális, állam által szabályozott
és a bíróság által számon kért számviteli szabályokon alapszik.
A másik különbség, hogy nincs egyértelmű áldozat,
mint amikor elkapnak valakit egy hamis pénzzel.
A bankok úgy érvelnek, hogy az eladó és a vevő is megkapta amit akart,
akkor hol van a csalás?
És ha lenne is csalás, ki az áldozat?
Nos, ennek meghatározásához nézzük meg, hogy ki mit kapott az üzletből.
A kölcsönfelvevő megkapta azt a tárgyat, amire vágyott;
számára elfogadható feltételekkel.
Lehet, hogy később, amikor keményen küzd, hogy fizetni tudja a kamatokat,
elátkozza a döntését, de lehet, hogy boldog és hálás lesz, hogy megkapta a kölcsönt.
Az eladónak a bankhitel megnövelte a bankszámláját.
Ő biztos benne, hogy ezt mint "az ő saját pénzét" el fogja tudni költeni,
és el is fogja költeni.
Ami az eladót illeti, őt maradéktalanul kifizették - ő boldog.
Szóval, ki szenvedett kárt? Történt ilyen egyáltalán?
Van egy harmadik fél is a tranzakcióban, akit nem vettünk észre?
Nos, ott van a bank is, aki kamatot szed a fizetési ígérvény után.
Ő ebben utazik, és általában nagyon jól megél belőle.
És még valaki?
Honnan származik az autó?
A valódi dolgok világából.
Természeti kincsekre, energiára és munkára volt szükség az előállításához.
Mi lenne ha azt mondanánk, a rejtett szereplő az egész társadalom és a természeti világ,
ahonnan végső soron minden származik?
Mert az újonnan létrejött hitelpénz nem tétlenkedik,
hanem azt elköltik a valódi világban.
Végső soron a valódi világ kapja meg az új pénzt az autóért.
Ez az új pénz talán további termelésre ösztönöz,
ideiglenesen növeli a gazdaságot, ami sok embert boldoggá tesz.
Gyakran ez történik,
hiszen a legtöbb hitelpénz házakra felvett jelzálog formájában jön létre,
ami a helyi építőipart élénkíti, ami tele van jól fizető állásokkal.
A kezdeti hasznosulás után
az újonnan létrehozott pénz csak felhígítja a pénzkészletet,
ami csökkenti a pénz vásárlóerejét.
Szóval a pénzhamisítással ellentétben
- ahol konkrét áldozat van -
itt mindenkinél veszteség keletkezik,
mert a kölcsön igazi tárgyát, az autót;
az egész gazdaságtól veszik el, ezzel mindenki pénzének az értéke csökken egy kicsit.
A pénz vásárlóerejének infláció általi csökkenése,
a pénzkibocsátók nyereségét növeli.
St. Luis-i FED Bank ismertetője 1975. november, 22. oldal
Folytassuk a hitelpénz és a hamis pénz összehasonlítását.
A hamis pénzt amikor felismerik, kivonják a pénzáramból,
ez közvetlen veszteséget okoz annak, aki elfogadta.
Természetesen nincs rá garancia, hogy fel fogják ismerni,
és nincs előírt menetrend a kivonásukra.
A bankhitelt is kivonják idővel a pénzáramból, mivel a bankhitelt visszafizetik.
A visszafizetés tőke része megsemmisül.
Ne felejtsük el, hogy szinte az összes ma létező pénz, bankhitel formájában született.
Emiatt szinte minden dollárnak, ami áthalad a bankszámlánkon az a sorsa,
hogy egy nap tőketörlesztésként visszafizetik, és ezzel megszűnik létezni.
A tőkén felül jön a kamatfizetés, ami a bank bevétele lesz.
Ennek jó része visszakerül a gazdaságba,
mint a betéteseknek fizetett kamat és egyéb banki költségek.
A hamisított pénzzel ellentétben, itt nem válik azonnal nyilvánvalóvá,
hogy valaki veszteséget szenvedett annak eredményeként,
hogy a hitelpénz kikerül a forgalomból.
Ha közelebbről megvizsgáljuk, érdekes dolgot látunk.
Alapvető számtani tudással érthetővé válik,
hogy mekkora hatalmat jelent a pénzmennyiség kézben tartása.
Az is látható, hogy az adósság mennyiségének folyamatosan növekednie kell,
különben a rendszer összeomlik.
Ha az újonnan létrehozott hitelpénz mennyisége
nem tud lépést tartani a hitelpénz megsemmisítésének arányával,
akkor csökken az összes rendelkezésre álló pénz mennyisége.
Ezt nevezik deflációnak, mert a pénzmennyiség csökken, mint egy eresztő lufi.
Emiatt a meglévő árukhoz és szolgáltatásokhoz képest
csökken a rendelkezésre álló pénz mennyisége,
ami az árak csökkenését eredményezi.
Ez elsőre jó dolognak hangzik,
és az is lenne, ha a pénz nem kamattal terhelt adósságként jönne létre.
Akinek nincs adóssága, annak a defláció olyan, mint a pénz után fizetett osztalék,
amit az általunk választott árukban és szolgáltatásokban fizetnek.
Ez akkor lenne így, ha a pénz az emberek részvénye lenne a saját jól menő üzletükben:
a nemzetükben.
Nem kellene fizetésemelést kérni.
Ha a nemzet egésze többet termelne,
mindenki automatikusan jól járna azzal, hogy többet tud vásárolni a pénzéből.
Azonban a defláció nem ilyen hatással jár egy olyan rendszerben,
ahol a pénz kamattal terhelt adósságból jön létre.
Ma az összes létező pénz több mint 95%-a bankoknak fizetendő tartozásból áll.
Olyan fizetési ígéretek ezek, amelyek kamattal terheltek.
Láthattuk, hogy a tőke részt létrehozzák, de a kamatot nem.
A pénz létrehozása és a visszafizetése közötti időbeli eltérés miatt,
és mivel a bank a kamatbevételeit - mint működési költség -
visszajuttatja a pénzáramba,
ha nő a pénzmennyiség, a legtöbb ember fizetni tudja a kötelezettségeit.
Viszont ha a pénzkészlet, más néven a teljes adósságállomány csökken,
nehezebb megkeresni pénzt, mert hiány van belőle,
és az előre meghatározott kifizetéseket nehezebb tartani.
Azoknak, akik súlyosan el vannak adósodva, a pénzhiány katasztrofális lehet.
Fizetésképtelenség, Árverezések, Csődök, Bankcsődök, Kormányzati bankmentések
Az egész világgazdaság a fogyasztóra épül.
Ha a fogyasztó nem költ többé nem létező pénzt olyan dolgokra, amire nincs szüksége,
akkor a rendszer összeomlik.
Bill Bonner, gazdasági és pénzügyi író, kiadó és újságíró
Sajnos a bérek és az árak zuhanásának pszichológiai hatása felgyorsítja a folyamatot,
mivel a kölcsönfelvevők - köztük a nagyvállalatokkal - nem fognak bízni benne,
hogy vissza tudják fizetni a hiteleket.
Emiatt nem vesznek fel új hiteleket, ami kiváltaná a régi kölcsönöket,
és a pénzhiány gyorsan rosszabbra fordul.
Az eredmény növekvő munkanélküliség, csökkenő vásárlóerő,
még akkor is ha bőségesen is áll rendelkezésre erőforrás és termelői kapacitás.
Ez a szomorú folyamat a jelzáloggal terhelt ingatlanok tömeges elárverezéséhez vezet.
Az árak zuhannak, mivel senki sem akarja költeni a pénzét.
A csökkenő árak tönkreteszik a kölcsön fedezetének értékét,
ami arra készteti a bankokat, hogy nagy veszteségeket könyveljenek el.
Néhányuk csődbe is megy.
A fogyasztói és üzleti bizalom elveszik,
amit heves gazdasági és szociális zavarok követnek.
A mai gazdasági rendszerben egy egész élet gondos megtakarítását lehet
egy szempillantás alatt semmivé tenni.
Larry Parks, az Emelt Szintű Pénzügyi Oktatásért Alapítvány ügyvezető igazgatója
Ez a katasztrofális örvény nem fordítható vissza,
hacsak valaki - általában a kormány - nem hoz maga létre új pénzt,
vagy nem veri magát súlyos adósságokba a magánbankok felé,
hogy elegendő új pénzt teremtsenek a gazdaság élénkítéséhez.
Ennek a legismertebb példája az 1929-es tőzsdei összeomlás.
A tőzsde összeomlásának pszichológiai hatása miatt kevesebb hitelt vettek fel,
ezért kevesebb új pénz keletkezett.
Az amerikai központi bank semmit sem tett az így létrejött defláció orvoslása érdekében,
így 1932-re a pénzmennyiség 1/3-a eltűnt.
Rengeteg embert kilakoltattak az otthonából,
mert a jelzálogkölcsön fizetéséhez szükséges pénz egyszerűen megszűnt létezni.
1932-ben Franklin Roosevelt lett az USA elnöke.
Roosevelt "New Deal"-je a pénzmennyiség helyreállításával
elkezdte talpra állítani a gazdaságot.
A pénzhiány orvoslása érdekében, Roosevelt a magánbankoktól vett fel kölcsönöket.
A gyárak újra működni kezdtek, de csak akkor szűnt meg a munkahely- és forrás hiány,
amikor kitört a háború.
A II. Világháború miatti pénzmennyiség növekedés vetett véget a nagy gazdasági világválságnak.
A háború 50 millió halálos áldozatot követelt,
és egy újfajta, ellenségeskedő erőegyensúlyhoz vezetett.
Ez fegyverkezési versenyt szült, ami adósság felhalmozást és egy átfogó
szociális és technológiai átalakulást eredményezett.
Mikor egy kormány a bankárok pénzétől függ,
akkor ők és nem a kormány vezetői tartják kézben a helyzetet,
mivel az, aki ad, fölötte van annak, aki kap.
A pénznek nincs szülőföldje, a pénzemberekben nincs hazaszeretet,
tisztesség nélkül pedig csak a haszonszerzés lehet a céljuk.
Napoleon Bonaparte
Nem harcolnék még egyszer olyan háborúban,
melynek célja a bankárok hitvány érdekeinek a megvédése.
Csak két olyan dolog van, amiért érdemes harcolni; az otthonunk és a jogaink védelme.
Bármi más okból háborúzni egyszerűen bűn.
Smedley Darlington Butler amerikai vezérőrnagy
Nem maradt más számunkra,
mint az hogy egyre jobban eladósodjunk a bankrendszer felé,
azért hogy biztosítsuk a nemzet gyarapodásához szükséges egyre növekvő pénzmennyiséget.
Pénzrendszerünk visszaélés az emberek bizalmával.
A "pénzhatalom" - ami háttérbe szorította a látszólag felelős kormányt -
nem csupán a szuper-gazdagok hatalma,
hanem a pénz megsemmisítésének új technikája,
amely számokkal történű bűvészkedésként működik a társadalom érdekeinek
és a pénz valós szerepének teljes figyelmen kívül hagyásával.
A cél az, hogy a rendszer bevételt termeljen a privát pénzkibocsátók számára,
hogy létrehozhassanak egy titkos és törvénytelen kormányzati ágat,
egy rivális politikai erőt, ami végül elég erőssé válik ahhoz,
hogy megdöntse az összes kormányzati formát.
Az egyetlen alternatíva egy tisztességes pénzrendszer létrehozása.
Dr. Frederick Soddy, Nobel-díjas kémikus
a "Gazdagság, virtuális gazdagság és adósság" szerzője
A gazdasági fellendülések és visszaesések váltakozását gyakran nevezik üzleti ciklusnak,
mintha ez ugyanolyan természetes dolog lenne, mint a víz vagy a szén körforgása.
Ezeket a természetes körforgásokat végső soron a Nap irányítja.
De mi irányítja az üzleti ciklust?
Az egyik válasz: a pénzmennyiség.
És mint láttuk, a pénz mennyisége a kölcsönöktől függ.
Nézzük meg mi történik egy kölcsön életútja során!
Láttuk, hogy a bankhitel nem több mint a bank által tett fizetési ígéret,
ami a bank a könyvelésében jön létre,
azért hogy ellensúlyozza a kölcsönt felvevő által tett fizetési ígéretet.
A bank fizetési ígéretét általában valamilyen igazi termékre vagy szolgáltatásra költik el,
forgalomba kerül, ezzel az áruk és szolgáltatások cseréje könnyebbé válik.
A mai létező fizetési ígéretek felülmúlhatatlanul hasznos és rugalmas csereeszközök.
Mivel azonban a kamatfizetéshez szükséges pénzt a bank nem állítja elő,
egy látszólag megoldhatatlan helyzet jön létre.
Ha az összes kölcsönfelvevőnek egyszerre kellene a hitele után a kamatokat kifizetnie,
akkor ezt abból a meglévő pénzmennyiségből kellene megoldani,
ami sokkal kisebb a teljes adósságállománynál.
Könnyen kiszámolható, hányan nem lennénk képesek visszafizetni a kölcsönüket.
Azonban a kamatokat bizonyos időközönként fizetik, nem pedig egyszerre.
Ha ez a kamatjövedelem elköltött pénzként visszakerül a gazdaságba,
akkor újra megkereshetővé válik.
Ha ezt megértjük,
a kamat visszafizethetetlenségének kérdése még bonyolultabbá válik.
Van olyan fenntartható kölcsönzési rendszer,
ami nem vezet matematikailag elkerülhetetlen hiányokhoz?
Fenntartható uzsora?
A középkorban az uzsorát
- ami a pénz birtoklása után szedett kamat,
vagy ezzel összefüggő bármilyen nyerészkedés -
bűnnek tartották.
Ennek erkölcsi magyarázata és gyakorlati oka volt.
Fix pénzmennyiség mellet (mint pl. az arany),
ha valaki folyamatosan újra és újra kamatra
kikölcsönzi a pénzét, végül megszerzi az összes pénzt.
Ez a probléma nagyban hozzájárult a Római Birodalom bukásához.
Az arany magánszemélyek kezében halmozódott fel,
emiatt a kormány kénytelen volt alapfémekből pénzt verni, nemesfém helyett.
Az ócska pénz bizalomvesztést okozott és teljes bukáshoz vezetett.
Jól megtanulták a leckét, hiszen a következő ezer évben a Római Katolikus Egyház
a hitelek utáni kamatszedést bűnnek titulálta és kiközösítéssel büntette.
Néhány országban az uzsorát halállal büntették.
Tényleg bűn a kamatszedés?
Bár ésszerűnek tűnik a pénz használata után díjat szedni,
a dolog elkerülhetetlen problémával jár.
Ha a kölcsönadók el nem költik úgy az összes pénzt,
hogy a hitelfelvevők azt újra megkereshessék,
az adósok kemény munkájuk és érdemeik ellenére sem fognak tudni mindent kifizetni.
Egyszerű számtanból adódóan valaki nem fog tudni fizetni.
Fix pénzmennyiség esetén (mint az arany) könnyű elképzelni a helyzetet.
Ha minden kamatként beszedett érmét elköltenek,
az adósok meg tudják azokat újra keresni.
Ugyanazokat az érméket újra és újra felhasználhatják kamatfizetésre.
A kölcsönt adó valós dolgok megvásárlásával profitálhat ezekből az érmékből,
de az érméket el kell költeni, nem szabad kölcsön adni vagy kivonni a forgalomból.
Az erkölcsi szempontokat félretéve, ez fenntartható rendszer lenne.
Azonban, ha a kamatból származó érméket újra kamatra kölcsön adják,
vagy felhalmozással kivonják a pénzforgalomból,
akkor nem lesz elég érme az adósságok kifizetésére.
A helyzet lényegében ugyanaz a jelenlegi adósság alapú rendszerünkben.
Ma szinte minden pénz adósságként keletkezik,
és amikor a hitel, tőke törlesztésként visszafizetésre kerül, akkor megsemmisül.
Így ahhoz, hogy minden adós fizetni tudja a tőketörlesztését plusz a kamatokat,
két dolognak kell igaznak lennie.
A kölcsön tőkerészeként keletkezett dollárnak elérhetőnek kell lenni,
hogy a kölcsönfelvevő meg tudja azt keresni.
Ekkor vissza tudja fizetni a kölcsön tőke részét, ami kivonja a forgalomból azt a dollárt.
És minden dollárnak, amit az adós kamatként fizet a banknak,
rendelkezésre kell állni, hogy azt meg lehessen keresni,
újabb és újabb kamatfizetések céljából.
Van egy elmélet, ami nagyon népszerű a hitelezők körében:
mivel a bank a kamatbevételeit működési költségire,
a betétesei kamataira és a részvényesei osztalékára költi,
ezért elég pénz kerül vissza a közösséghez ahhoz, hogy teljesíteni lehessen a fizetéseket.
Csak úgy mint a teljes hiányról szóló elmélet, ez az elképzelés is túlzottan leegyszerűsített.
Képzeljék el mi történne ha Ön, én vagy egy bankrendszeren kívüli intézmény
megkapná ezt a dollárt és kamatra kölcsönadná?
Ekkor ugyanazzal a dollárral egyszerre két hitelezőnek tartoznának,
és egyszerre két kamatköltség kapcsolódna hozzá.
Ráadásul, ha ezt a dollárt a másodlagos hitelező kölcsönadja,
aztán visszafizetik és újra kölcsönadja,
akkor az első hitel tőkerészét nem lehet visszafizetni, csak egy másik kölcsönnel.
Vehetünk fel kölcsönt Peter-től, hogy kifizessük Paul-t, és Paul-tól, hogy kifizessük Peter-t?
Ez érdekes.
Megtehetjük,
azonban minden alkalommal, mikor a pénzt kikölcsönzik, kamatteher jön létre,
amit szintén ki kell fizetni.
Ha minden kamatterhet meg lehet keresni, akkor mindent vissza lehet fizetni.
Erre alapozva mondja sok közgazdász és a jelenlegi rendszer védelmezői,
hogy nem jöhet létre pénzhiány, és minden fizetési kötelezettség teljesíthető.
Ez hamis garancia.
Például ha a másodlagos hitelezők visszatartanak valamennyit abból a pénzből,
ami ahhoz szükséges, hogy visszafizessék a pénzt létrehozó kölcsönt,
akkor az eredeti kölcsönt soha nem lehet visszafizetni.
A hiány miatt újra és újra kamattal terhelt hitelt kell felvenni.
Az összes hiány össze fog adódni,
és egy folyamatosan növekvő, soha vissza nem fizethető adósságállomány jön létre.
Emiatt kijelenthető, hogy a rendszerbe kerülő összes kamatteher
extra terhet jelent az egész rendszer számára.
Ez mindenkire hatással van:
termelőkre, kormányokra és a fogyasztókra.
A termelőknek ezt a pluszt áremeléssel
vagy az eladások növelésével kell kitermelni.
Azonban a nagyobb eladásért zajló verseny
általában az árak csökkenésével jár.
Így még tovább kell növelni az eladásokat,
ami túltermeléshez, és végül a piac telítődéséhez vezet.
Ez eredményezhet munkahelymegszűnéséket, üzembezárásokat és csődöket.
A kormányoknak adóemelést kell végrehajtaniuk.
De a magasabb adóteher pénzt von el a termelőgazdaságtól,
aminek az eredménye kevesebb adóbevétel lesz,
ami aztán szükségszerűen megnöveli a kormány hitelfelvételét,
ami még több kamatterhet eredményez.
A fogyasztók számára ez a plusz teher azt jelenti, hogy másodállást kell vállalniuk,
vagy kölcsönt kell felvenniük, hogy fizetni lehessen a korábbi adósságokat,
vagy a tartozásaikat csak hosszabb idő alatt tudják visszafizetni.
Azonban az álláshelyekért folytatott verseny alacsonyabb béreket eredményez,
a hosszabb időtartam alatt történő törlesztés pedig elképesztően megnöveli a kamattartozást.
Természetesen hitellel visszafizetni a korábbi adósságokat olyan,
mint egy lyukat még több lyukkal betömni.
Itt tartunk most.
A termelők nem tudnak többet eladni, mert a fogyasztók nem rendelkeznek elég vásárlóerővel.
A kormányok csökkentik az adókat, nem pedig emelik,
abban a reményben, hogy serkentik a fogyasztást.
A fogyasztók reáljövedelme korlátozott vagy csökken
a munkalehetőségek beszűkülése miatt.
Ebből következik,
hogy a kamatterhek növekedése a pénzrendszerben pénzhiányt eredményez.
Itt az ideje, hogy megoldjuk a végtelen pénznövekedés problémáját.
Erre azért van szükség, mert a természetes erőforrások korlátot szabnak a termelő gazdaságnak.
A termelő gazdaság célja, a valós szükségleteket kielégítése,
és nem tud lépést tartani a mesterséges pénzgazdaság igényeivel,
melynek profitéhsége végtelen,
és a valódi világ természetes korlátait semmibe véve működik.
A vég nélküli növekedés majd megoldja
Az az elmélet, hogy mindig van elég pénz a kamatok fizetésére
egy elegáns leegyszerűsítés.
Ahhoz, hogy egy ilyen állítás igaz legyen
100 százalékosan igaznak kell lennie.
Ez lehetetlen.
Egyfelől a másodlagos hitelezők (akik nem bankok)
teszik ki a hitelezők jelentős részét.
Kamatot számolnak arra a pénzre, ami már eleve kamattal terhelt.
Ezen túlmenően létezik egy kulturális elvárás is.
Mindenki, akinek pénze van elvárja, hogy az több pénzt termeljen.
Azt a pénzt, amit el kell költeni ahhoz, hogy az eredeti kölcsönt felvevő megkereshesse,
inkább kamattal kölcsönadják vagy nyereségért befektetik.
Ezért megállapíthatjuk:
annak a két feltételnek, amelynek teljesülni kell ahhoz,
hogy az összes adós ki tudja fizetni a tőketartozását plusz a kamatait,
ami véglegesen megszünteti az adósságukat,
nem teljesül a jelenlegi rendszerben.
A jelenlegi rendszerben semmilyen korlátozás nincs
a kölcsönből született pénzek újra kölcsönadására vonatkozóan,
és a bankok nincsenek arra kötelezve,
hogy a kamatokból származó profitjukat
megkereshetővé tegyék az adósok számára,
ezzel lehetővé téve számukra, hogy megszüntessék az adósságaikat.
Éppen ellenkezőleg,
a bankok befektetik ezt a profitjukat, hogy még további profitot szerezzenek
És nem csak a bankok okozzák a problémát.
Bárki, aki fogja a pénzét és elkezdi görgetni,
mint egy hólabdát azzal a céllal, hogy még több pénz szerezzen
az adósok kárára cselekszik,
akik nem fognak elegendő pénzt találni az adósságaik rendezéséhez,
csak újabb adósságok árán.
És természetesen a legnagyobb hógolyók fogják összegyűjteni a legtöbb havat.
Ahogy a mondás tartja:
a gazdag gazdagabb lesz, a szegény pedig szegényebb.
A mindennapi termelő gazdaság alacsonyabb szintjein lévő adósok pénzszükséglete följebb vándorol,
hogy kaszinó pénzként szolgáljon a valóságtól elrugaszkodott pénzügyi nyereségek világában.
Ez egy olyan világ, ahol a tranzakciók pusztán számokra történő fogadások
még nagyobb számok elérése érdekében.
Ennek már alig van, vagy egyáltalán nincs köze a valós szükségletek kielégítéséhez.
Ma a legtöbb pénz egy olyan helyen cserél gazdát,
amit leginkább kaszinó-gazdaságnak lehet nevezni.
Deviza piacok, származékos termékek
és a többi olyan befektetési eszköz,
amellyel a bankok és befektetési alapok játszanak,
a maximális profit elérése érdekében.
Például a devizapiacokon egy hét alatt gazdát cserélő pénz mennyisége
meghaladja a világon egy év alatt előállított
áruk és szolgáltatások értékét.
Ez a pénz folyamatosan áramlik a spekulánsok között,
akik mesés nyereségeket remélnek az árfolyamváltozásoktól.
Ilyen csak a kaszinó-gazdaságban létezik.
A mindenütt jelen levő kamat, milyen szinten jelent visszafizethetetlen terhet?
Ezt csak úgy tudnánk pontosan meghatározni, ha követnénk a világ összes pénzének az útját.
Mivel ma több, mint 6 milliárd ember költ, keres, ad kölcsönt és kér kölcsön,
a világ pénzmozgásai legalább olyan összetettek, mint az óceán mozgása.
Lehetetlen pontosan átlátni.
Az irányvonal nagyon egyszerű és világos...
még mindig a régi nóta.
A gazdagok egyre több pénzt tesznek be a "kaszinó-gazdaságba",
amihez az egyszerű kölcsönfelvevőknek nincs hozzáférésük.
Az egyetlen megoldás a rendszer fizetőképességének fenntartásához az,
hogy egyre több pénzt kell létrehozni.
Mivel a pénz adósság létrehozásával keletkezik,
több pénz, még több adósság létrehozását jelenti.
Ehhez bármi áron kölcsönözni kell
akár rossz adósok számára,
óriási biztonsági- és háborús kiadásokra,
és fizetésképtelen bankok "megmentésére".
Mit fogsz kezdeni ezzel?
Most vizsgáljuk meg, hogy a hitel körforgása, hogyan kapcsolódik
- az üzleti ciklus néven ismert - fellendülések és visszaesések jelenségéhez.
A hitel körforgást így írhatnánk le:
a kezdeti pénzköltés gazdaságélénkítő hatással bír.
Ezt infláció követi, mivel az új pénz hígítja a pénzkínálatot.
Végül jön a defláció, mivel a kölcsön törlesztés folyamatosan megszünteti a tőkerészt,
így csökken a forgalomban lévő pénz mennyisége.
Ameddig az egyes hitelciklusok nem esnek egybe,
a körforgások kiegyenlíthetik egymás hatását,
emiatt egy elég stabil pénzmennyiség jön létre,
tűrhetően stabil árakkal,
bár a pénzmennyiséget folyamatosan növelni kell.
Emlékezzünk vissza: a kamat fizetéséhez szükséges
pénzmennyiséget a rendszer nem állítja elő.
Így működik ma a gazdaság.
A deflációs spirálok elkerülése
és az infláció még tolerálható szinten tartása
jelenti a gazdaság irányításának művészetét.
Röviden ezt úgy is hívják, hogy az "árstabilitás" elérése.
Azonban ha egy pillantást vetünk az USA dollár
XX. századi vásárló erejének alakulására
rögtön látható, hogy mit is jelent az ún. "ár stabilitás".
A dollár lényegében a teljes értékét elveszítette (96%),
és ez gyorsuló ütemben folytatódik.
Az árstabilitást tehát nem értük el.
Nincs szükség pszichológus diplomára annak megértéséhez,
hogy az emberi természet miként képes az egyedi kölcsön körforgását
az üzleti ciklus kollektív jelenségévé alakítani.
Egyszerű; ha valakin azt látják,
hogy fejlődik és jól megy neki a kölcsönfelvétel
- a vele járó növekedés következtében -,
akkor mások is magabiztosan követik majd a példáját.
A lélektani hatások mellett láthatjuk:
ha egy üzlet hitel hatására beindul,
akkor a beszállítóknak és az értékesítési partnereknek is fejleszteniük kell,
különben elveszítik az üzletet azokkal szemben, akik vállalják a fejlesztéseket.
Ugyanez a nyájhatás érvényesül akkor is, ha rosszak a kilátások,
és emiatt szűkül a hitelfelvevők köre.
Így jól kiszámítható, hogy az egyes hitel körforgások maguktól követik egymást,
ahelyett hogy véletlenszerűen szétszóródnának.
Amikor ez nagyobb mértékben zajlik
akkor ezt úgy hívjuk, hogy üzleti ciklus,
ami az egyes hitel körforgások
összeadódó hatásából származik.
Összefoglalva elmondható,
hogy állandó az infláció, és egy olyan függőségi viszony jön létre,
hogy a bankoknak növelniük kell a pénzmennyiséget
a végső soron kifizethetetlen kamatteher fizetése érdekében.
Az eredmény: egyre gyorsuló mértékű adósságcsapda és egy értékét veszítő pénz.
Az egyetlen alternatíva a gazdasági összeomlás,
amit társadalmi zűrzavar vagy háború követ.
Ez a rendkívül egészségtelen helyzet
megmérgezi a társadalmat, és minden szinten nagy kárt okoz.
Nincs pénz: garantált jövedelemre, TB-re, infrastruktúra karbantartásra.
Olyanok vagyunk, mint a drogfüggők,
csak mi nem több és több heroint akarunk, hanem több és több hitelt,
addig amíg a közösségi hitelfelvételi és visszafizetési képességünk ki nem merül.
Emiatt új piacokra kell kiterjeszteni a hitelkihelyezések gyakorlatát.
Ez lényegében egy pénzügyi kényszerítés,
ami a világon mindenkit egyre mélyebben eladósít.
2008-ra az Egyesült Államokban
- a folyamatos eladósítás következtében -
a teljes adósságállomány elérte az 53 ezer milliárd dollárt,
ami az ország éves nemzeti bevételének az ötszöröse.
A világ népei boldogok a hitelügyletek végeredményével kapcsolatban?
Valószínűleg nem!
Nagyon kevesen tudják, hogy ezek a problémák honnan erednek.
A modern bankrendszer nehezen nyomon követhető pénzhamisítására
és rejtett irányításra épül.
És mi a helyzet a bankokkal?
Mire jutottak a bankok ezzel a rendszerrel?
Először is, csupán töredékére van szükségük annak a pénznek,
amit látszólag kölcsönadnak,
így óriási bevételre tesznek szert
a fogyasztói- és jelzálogkölcsönök kamatai révén.
Másodsorban
a hitelmonopólium következtében, nagy mennyiségben tudnak
vállalati- és államkötvényeket vásárolni,
aminek folytán megszerezték az irányítást a kormány és az ipar felett.
Harmadrészt, az elkerülhetetlen csődök következtében,
a bankok megszerezték a világ valódi vagyonának jelentős részét.
És végül,
legrosszabb esetben, ha a kölcsönfelvevők tömegesen jelentenek csődöt,
ami nagy veszteségeket okoz a bankoknak,
a kormányok a pénzrendszer megmentése érdekében
sok milliárd dolláros támogatást adnak a bankoknak.
És miből fizetik a bankmentő akciókat?
Úgy van... még több adósságból,
amit az adófizetők fizetnek meg.
Ráadásul az egész műveletet úgy hajtják végre,
hogy a legtöbb áldozat még csak nem is tud róla.
Az ember azt gondolhatja: "lennie kell egy törvénynek"
Nos, az van.
Egy egész rakás törvény teszi ezt az egészet legálissá.
Kereskedelmi törvény
Akkor egy ilyen rendszer hogyan válhatott egyáltalán törvénnyé?
Ennek megválaszolásához
visszamegyünk a 17. századi Angliába.
"Amikor emberek egy csoportja számára a fosztogatás életformává válik,
akkor idővel létrehozzák maguknak azt a jogi rendszert,
ami feljogosítja őket erre;
és az erkölcsi törvényt, ami megkoronázza azt."
Frederic Bastiat, 1801-1850, politológus-közgazdász
A jobb hajók kifejlesztésével új felfedező utak váltak lehetségessé.
A kereskedelem gyorsan növekedett.
A kereskedelemben
- különösen a nagy távolságot átívelő és hosszú ideig tartó ügyletek esetében -
az írásos szerződések egyre fontosabbakká és kifinomultabbakká váltak.
Az angol polgárjog már régen meghatározta,
hogy egy szerződés csak akkor érvényesíthető,
ha abban valami valós érték cserél gazdát.
Az áru vagy a tulajdonjog átadása volt a csereügyletek igazi tartalma,
és a bíróság ennek a megtörténtét vizsgálta, nem csak a szerződés szövegét.
A bíróság semmisnek ítélte azt a szerződést,
amelyben nem volt ellenszolgáltatás
- azaz valódi termék vagy tulajdonjog.
Szóval egy szerződés, amelyben egy kölcsönfelvevő fedezetként felajánl egy autót,
ami nem az övé, cserébe a bank fizetési ígéretéért,
még csak nem is minősül szerződésnek.
Egyetlen bíróság sem szerezne neki érvényt.
Ezen kívül, vitás esetben csak olyan valaki perelhette be a másik felet
a teljesítéssel kapcsolatban a polgári törvény szerint,
aki ellenszolgáltatást nyújtott a tranzakció során
azaz "leszállította az árut".
Ez a jog nem szállhatott át egy harmadik félre.
Mikor a korai kereskedők személyesen vettek részt a felfedező utakon,
és árukat vittek magukkal, akkor azokat a termékeket otthon vásárolták meg
az ott forgalomban lévő pénzért, majd onnan távol külföldi pénzért adták el őket.
Aztán külföldi árukat vehettek külföldi valutával,
majd hazahozták az árukat és helyi pénzért adták el azokat.
Egyszerű képlet.
De ahogy a kereskedelem egyre kifinomultabb lett,
kereskedők inkább otthon maradtak,
és hajókat béreltek a szállításokhoz.
Ez megadta a kereskedőknek azt a szabadságot,
hogy különböző forrásokból szerezzenek be külföldi árukat,
nem csak onnan, ahová az otthoni áruikat exportálták.
Ebből adódott egy probléma.
Az exportált árukért külföldi pénzben fizettek,
amit máshol kellett elkölteni.
Az érmék szállítása a lopások miatt kockázatos volt,
és veszítettek az értékből más pénzre történő átváltáskor is.
A távoli fizetések problémáját
a váltók használata oldotta meg.
A váltó kibocsátója arra szólítja föl a váltó címzettjét,
hogy egy meghatározott összeget fizessen meg a kedvezményezettnek,
akit a váltón feltüntettek.
Ezeket aláírással hitelesítették,
és az eredeti szerződő feleken kívül senki sem érvényesíthette a bíróságon.
Így egy rabló vagy egy kívülálló nem vette hasznát.
Valószínűleg feltűnt, hogy ez volt a csekk előfutára.
Én a kibocsátó utasítom a bankot - a címzettet,
hogy fizessen a csekken feltüntetett kedvezményezettnek
egy bizonyos pénzösszeget.
Ez egy jó megoldás volt olyan tranzakcióknál,
ahol a felek ismerték egymást.
A váltót egy távoli helyen történő érmekifizetésekre használták.
De a kereskedők még nagyobb rugalmasságra vágytak.
Azt akarták,
hogy a váltókkal számos kereskedő között tudjanak fizetni a pénzhez hasonlóan.
Hogy ez működjön az kellett, hogy a váltót a harmadik fél elfogadja és kikényszeríthesse.
Ahogy látjuk ez volt az a pillanat a jogtörténelemben,
amikor megadták a bankrendszernek azt a jogosultságot, amivel még ma is rendelkezik.
Egy harmadik fél, aki becsületesen jutott egy váltóhoz,
amely már elszakadt az eredeti adásvételtől,
nem remélhette, nem is volt rá joga,
hogy egy bíróság előtt megvédje annak érvényességét és behajtsa a kintlevőségeket.
Emiatt a váltók elfogadhatatlan kockázatot jelentettek egy harmadik fél számára.
Azért, hogy a váltókat garantáltan használni lehessen a harmadik fél számára is
- lényegében ugyanúgy, mint a pénzt -
a váltókkal kapcsolatban a polgárjog gyakorlatát félre kellett tenni.
Angliában egy sor jogi döntés született 1664 és 1699 között,
ezzel a váltót harmadik fél számára is érvényesíthetővé tették.
Ha egy harmadik fél szerzi meg a váltót jóhiszeműen ellenszolgáltatásért cserébe,
és nem áll fenn csalás esete, illetve az eladó jogszerűen értékesítette azt,
akkor a váltó automatikusan érvényessé vált,
és bíróság által érvényesíthető lett annak aláírójával szemben.
Mit jelentett ez a változás?
Azt, hogy a váltót értékesítés után is szabályszerűnek kellett tekinteni.
A váltó és minden aláírással ellátott fizetési ígéret - a csekket leszámítva -
átruházhatóvá és bíróságon érvényesíthetővé vált, a kereskedők kívánságának megfelelően.
Azóta az adósságról szóló szerződéseket el lehet eladni, mint a valódi dolgokat,
így egyszerűbbé vált az üzletmenet.
Új piac nyílt a profitlesők számára - a váltók kereskedelme.
Megszületett az adóssággal történő üzletelés.
A törvényi változásnak még egy hatása volt.
Lehetővé tette a trükközést,
sőt, azt is, hogy valakit egy törvényileg kötelező fizetési ígérvény aláírására kényszerítsenek.
Ha egy harmadik személy jóhiszeműen megvásárolta azt a fizetési ígérvényt,
akkor az, bíróság előtt érvényesíthetővé vált.
Végül ez a rendszer az Egységes Kereskedelmi Törvénykönyv egyik alapelvévé vált.
Ez a törvény szabályozza az üzleti életet az USA-ban és lényegében az egész világon.
Ezzel a teljes adó- és pénzrendszer az Egységes Kereskedelmi Törvénykönyv hatálya alá kerül.
1996-os US Federal Tax Lien törvény
Gondoljunk csak bele.
Ha az utcán veszünk egy lopott laptopot, akkor bűnt követünk el.
Nem számít, hogy tisztességes árat fizettünk és nem tudtunk arról, hogy lopott a holmi.
A bíróság vissza fogja adni az árut a jogos tulajdonosának.
Mi, vásárlók függetlenül attól, hogy ártatlanok vagyunk vagy sem,
elveszítjük a pénzünket, és még meg is büntethetnek.
De ha egy bankártól kölcsönszerződést veszünk,
és jóhiszeműen valódi értéket adunk cserébe,
nem számít, hogy a hitelszerződés esetleg csalárd fondorlattal született.
Bárki is volt az aláíró, a kereskedelmi szerződések törvényének értelmében fizetnie kell,
és ennek a követelésnek a bíróság érvényt is fog szerezni.
Manapság az adósságszerződések számtalan formában keletkeznek,
főleg kölcsönökként és jelzáloghitelekként.
Fontos megjegyezni, hogy amint a polgári jog eme korlátozásait megszüntették,
létrehozták az első olyan bankot (Bank of England),
ami állami felhatalmazással állított elő a levegőből pénzt.
Az új törvények tökéletesen illenek a képbe,
amivel az új bank "üres" szerződését érvényesíti
az úgy nevezett "kölcsönfelvevővel" szemben.
A bank az összes levegőből előállított pénz után szedett kamatból hasznot húz.
William Paterson, a Bank of England alapítója
Azok, akik felismerték bankhitelük valódi természetét,
és bíróságon megtámadták adósságszerződésük érvényességét,
csalódással tapasztalták, hogy a kereskedelmi szerződésekről szóló törvény,
még mindig az első számú védőbástyája az adósságpénznek.
A bank eladhatja a hitelszerződést egy harmadik félnek,
aki sok esetben a bank egy leányvállalata.
A bírónak csak az számít, hogy ki birtokolja a dokumentumot,
mi a tartalma és kinek az aláírása szerepel rajta.
Nem számít, hogy a bank nem tájékoztatta a kölcsönfelvevőt a kölcsönszerződés lényegéről,
és nem is létezett a bank által hitelbe adott pénz.
Öt csalárd cselekedet
Nyomozásunk alapján úgy tűnik, hogy a mai banki gyakorlat
a polgárjog és a józan ész többrendbeli megsértésén alapul.
Az első jogsértés, hogy a kölcsönfelvevő olyan tárgyat ajánl fel zálogként,
ami még nem is az övé az.
A bank pedig bűnrészes,
mert az általa létrehozott hitelpénz fedezeteként elfogadja ezt a csalárd ígéretet.
A második jogsértés az, hogy a bank titokban tartja a szerződés igazi természetét.
A bank kölcsönnek nevezi, így elhiteti a kölcsönfelvevővel, hogy létező pénzt kap.
De a bank nagyon jól tudja,
hogy csak egy új fizetési ígérvényt nyújtott át, amit egyszerűen bepötyögtek a számítógépbe.
Egy ígéret, amit valószínűleg sosem kell majd teljesíteni.
Harmadrészt a kölcsönszerződésnek érvénytelennek kellene lennie,
mivel a lehetetlen szerződések jogilag érvénytelenek.
A bank egy lehetetlen szerződést hoz létre,
mivel nem léteznek azok a feltételek, melyek szükségesek ahhoz,
hogy a kölcsönfelvevő vissza tudja fizetni a tőkét és a kamatot.
Ha a rendszer nem kényszeríti ki a tőke és a kamat 100%-os újrahasznosítását,
akkor lesznek olyan kölcsönfelvevők, akik a rendszerből adódó pénzhiány miatt
fizetésképtelenek lesznek és elveszítik a fedezetüket.
A negyedik: a természeti törvények áthágása.
Ennek okozója a szerződésjog,
ami automatikusan átruházza bármely szerződés jogcímét arra a harmadik félre,
akinek ellenszolgáltatásért cserébe eladják a szerződést.
Ez megsérti azt az alapelvet,
hogy senki nem adhat nagyobb jogcímet valaminek, mint amivel maga rendelkezik.
Valószínűleg a legnagyobb csalás az, hogy a legtöbb ember, aki valódi értéket állít elő,
el van adósodva és ki van téve annak a veszélynek,
hogy a bank, aki fizetési ígéretekből állít elő pénzt, elvesz tőle mindent, amiért dolgozott.
Mindez hova vezet?
Egy olyan gazdaság foglyai vagyunk,
amelynek egyre gyorsabban kell növekednie,
hogy lépést tarthasson az örökké növekvő pénzmennyiséggel,
különben a rendszer összeomlik.
A jelenlegi pénzrendszer nem veszi tudomásul,
hogy a bolygó nyersanyagtartalékai és hulladék felvevő képessége
korlátot szabnak a valódi gazdaság számára.
Bolygónk egy véges rendszer, ezért egyértelmű,
hogy a gazdaság nem növekedhet folyamatosan gyorsuló mértékben.
A mai pénzrendszer olyan, mint a Féktelenül c. film száguldó autóbusza.
Nem lassulhat le, mert különben felrobban a beépített bomba.
Sőt a mi helyzetünk még rosszabb,
mivel az eladósításnak örökké gyorsulnia kell, különben az egész gazdaság összeomlik.
A végtelenségig gyorsuló növekedés eszméje
a modern közgazdaságtan legnagyobb tévhite,
egy fösvénység szülte végzetes átverés.
A gazdaság, a társadalom és a környezet soha nem látott mértékű összeomlása elkerülhetetlen,
és ez a pénzrendszer képtelen ezt kezelni.
Nem csoda, hogy a pénzreformerek a világ minden táján,
az egész pénzrendszer alapokról történő újjáépítése mellett kardoskodnak.
A banki üzletmenetben nincs szélhámosság, a banki üzletmenet maga a szélhámosság.
Tim Madden, pénztörténész és fogyasztóvédő
Szóval mi a megoldás?
Sokan javasolják a visszatérést az aranyfedezetű pénzhez.
Úgy érvelnek, hogy az arany az igazi pénz, mivel a természeténél fogva értékes.
Az alapelv az, hogy a pénznek egy olyan árucikknek kellene lennie,
ami azért értékes, mert kevés van belőle.
Akik ezt a pénzfelfogást vallják úgy tartják,
hogy a pénznek a kormánytól függetlenül kell létezni.
Egy másik elképzelés szerint,
az összes embert képviselő kormánynak kell rendelkezni a pénzkibocsátás jogával.
A pénzt állami költésen keresztül, a köz érdekében kell kibocsátani,
a fedezet pedig az lenne, amire elköltik.
Ha visszatérnénk az állami pénzkibocsátáshoz,
akkor a kormányoknak nem kellene többet eladósodniuk vagy kamatot fizetni.
Természetesen a korlátlan állami költekezés következtében
értéktelenné válna a fizetőeszköz.
Az infláció elkerülése érdekében a pénz megsemmisíthető lenne.
Ezt adókkal, járadékokkal és használati díjakkal lehetne megvalósítani.
A kormányzati költekezések és adók egymástól kölcsönösen függnének,
és tökéletes egyensúlyban lennének.
Mindamellett az adózás célja az árstabilitás elérése lenne,
mivel a kormánynak nem lenne szüksége adóbevételekre működése finanszírozásához.
Az évszázadok során mind az aranyalapú rendszert,
mind a különböző kormányzati pénzrendszereket használták.
Az aranyalapú rendszer a 20. századig uralkodó volt.
Ez nem azért volt, mert a kormány által létrehozott pénz nem működött.
Abban az országban működött, ahol azzal lehetett fizetni az adókat,
de a modern pénzpiacok létrehozásáig, a nemzetközi kereskedelmet aranyban kellett folytatni.
Ráadásul az arany nagyon régóta, szinte természetfölötti vonzerővel bír.
Több ezer évig úgy gondoltunk a pénzre, mint önmagában is értékes dologra,
mint amilyenek az aranyérmék.
Azonban nem csak így lehet gondolni a pénzre.
A féktelen adósságpénz korában ez már nem is helyes.
A pénz alapjában véve egy elképzelés.
Egy elképzelés, amit az emberek találtak ki,
azért hogy az egyszerű létfenntartás, fejlett civilizációvá válhasson.
A pénz fejlődése lehetővé tette a munka szakosodását,
valamint az áruk és szolgáltatások közvetett cseréjét.
A pénz kialakulása az árucseréből indult,
majd jött az árupénz,
aztán jöttek a pénzérmék,
majd a nemesfémek papír ígérvényei.
Ezt felváltotta a papírpénzre szóló digitális ígérvény,
ma pedig digitális ígérvényekkel fizetünk ki digitális ígérvényeket.
A hosszú fejlődés során a cél az volt, hogy a pénz helyett,
a mind nagyobb rugalmasságot biztosító,
kényelmes és biztonságos fizetési ígérvényeket használjuk.
Az a gond ezzel a fizetési ígéret pénzzel, hogy nagyszerű lehetőséget biztosít a csalásra,
hogy több ígéretet hozzanak létre, mint amennyi valódi dolog van ezen ígéretek teljesítésére.
Van rá mód, hogy olyan kényelmessé és biztonságossá tegyük a valódi pénzcserét
mint az fizetési ígérvények rendszerét?
Van.
A digitális pénz kényelmes és biztonságos,
köszönhetően a már létező titkosítási technológiáknak.
Hogyan működik?
Képzeljük el, hogy kivágjuk egy papír dollár sorozatszámát és eldobjuk a papírt.
Mi maradt?
Egy digitális dollár...
egy digitális dollár, amit elektronikus úton el lehet utalni bárhová a világon,
ugyanolyan könnyen és biztonságosan mint a fizetési ígéret dollárt.
Bár teljesen elektronikus, a digitális pénz olyan mint egy fém érme.
Nem lehet egyszerre két helyen.
Ebből adódóan az ígéretek megsokszorozása megelőzhető azzal,
hogy minden kifizetést készpénzben bonyolítanak, papírban vagy digitálisban.
Nincs szükség arra, hogy a digitális pénzt a bankba tartsuk,
mivel a biztonság bele van kódolva, és az interneten keresztül utalható.
Az azonnal átutalható digitális pénz, sokkal intelligensebb funkciókkal rendelkezik,
mint bármelyik másik korábbi pénz.
Például egy egyszerű matematikai programmal
a pénz meg tudná határozni a saját értékét,
kiiktatva ezzel az emberi spekulációt, manipulációt és hibát.
Nem semmi ugye?
Jelenleg is folynak a próbálkozások a pénzügyi rendszer
törvényhozáson keresztül történő megreformálására.
Vannak kezdeményezések, mint a "Pénzügyi Reform törvény"
és az Amerikai Monetáris Intézet Pénzügyi törvénye.
Ezek részletesen leírják,
miként lehet a pénzkibocsátás kizárólagos jogát visszaadni a kormánynak,
és ezáltal korlátozni a bankokat, hogy csak létező pénzt adhassanak kölcsön
- úgy ahogy a legtöbb ember szerint ez ma is történik.
Bár a részletekben eltérnek, az összes ilyen reform javaslat
- bármelyik országból is származik - ugyanazon egyszerű elgondoláson alapul:
A pénzkibocsátás haszna a társadalmat illeti meg.
Jelenleg a pénzt a társadalom érdekeinek figyelemen kívül hagyásával,
a magánbankok profitja miatt hozzák létre.
A bankok szeretnek hatalmas pénzeket létrehozni adósság formájában,
mert minél több kölcsönt veszünk fel, annál több kamatot szednek be,
és ezzel egyre gazdagabbakká válnak.
A folyamat során a bankok egyre nagyobb irányításhoz jutnak
az egyének, az ipar és a kormány fölött is.
A túlzott pénzmennyiség hatására túl gyakran jönnek létre spekulációs lufik,
amikből a bennfentesek meggazdagodnak.
Azonban láthattuk, hogy ezek a lufik elkerülhetetlenül kipukkadnak
a folyamatosan növekvő kamatkövetelések miatt.
Emiatt nagyon sokan veszítenek, köztük a kormányok is.
A hatalmas adósságok és a csökkenő állami bevételek miatt
eleve szorult helyzetben lévő kormányok arra kényszerülnek,
hogy további multi-billió dolláros adósságba verjék magukat,
a problémát okozó bankok megmentése érdekében.
Máskülönben eltűnne a pénzrendszerünk.
Ez egy abszurd és tragikus helyzet, mivel a kormány kamatmentes pénzt is kibocsáthatna,
amit infrastruktúrára, oktatásra vagy teljes körű egészségügyi ellátásra lehetne költeni.
A legtöbb adósságmentes pénz bérként kerülne a gazdaságba,
és a társadalom minden szintjén megjelenne, amivel mindenki jól járna.
Ez a fajta pénzbőség újra megerősítené a termelő gazdaságot;
és az emberek megtakarításait, mint valódi, létező pénzt lehetne kölcsönadni.
Alapvetően a pénz egy csereeszköz, amit igazi értékre cserélünk.
Egy valódi értékek nélküli világban a pénz nem ér semmit.
Ahogy láttuk, a hitelt a valódi világ nyújtja, nem a bank.
Minden valódi érték alapját az emberek és a világ anyagi javai képezik.
Ebből adódóan a pénzteremtés és ennek haszna az embereket illeti,
nem a magánbankokat.
És mi a helyzet a kamattal?
Amint láttuk a kamat egy számtani problémát okoz,
amit csak három módon lehet megoldani.
1. fizetésképtelenség és elárverezés.
2. a pénzmennyiség állandó növelése.
3. a kamatok 100%-os visszaforgatása a pénzforgalomba.
De egy ilyen teljes visszaforgatás csak a közösség érdekében működő,
állami bankrendszerrel valósítható meg.
Például a közhasznú bankok kamatokból származó bevételeit
ki lehetne fizetni az állampolgároknak osztalékként,
vagy adók helyett lehetne vele finanszírozni a kormányt,
mint ahogy ez sikeresen működött is a gyarmati Pennsylvania-ban.
És ez csak egy példa egy olyan társadalomra, ami másként szervezte pénzrendszerét.
Mindig voltak alternatívák, és most is vannak.
A pénz története megtanította nekünk,
hogy a pénz értékének valódi mércéje, a pénz hasznossága.
Számos módszer létez+ik hasznos pénz létrehozására.
Például a pénz lehet, egy egyén fizetési ígérete,
amelynek fedezete egy terméke vagy szolgáltatása.
Így működnek a helyi pénzek, mint pl. a LETS rendszer és az "idő dollár".
Jelenleg is több ezer ilyen helyi pénz létezik,
olyan helyeken, ahol a tagok megbíznak egymásban,
és számíthatnak a saját maguk által kibocsátott hitel törlesztésében.
A helyi pénz életmentő lehet a hagyományos bankrendszer összeomlása esetén.
Mikor pénzhiány vagy hiperinfláció miatt megakad a kereskedelem és leáll a gazdaság,
egy működő helyi pénz életben tudja tartani a helyi gazdaságot.
Radikálisan hangzanak ezek a javaslatok?
Minden bizonnyal,
viszont soha nem látott kihívások állnak előttünk.
Nem lehet tovább exponenciális növekedéssel fenntartani
a monumentális és állandóan növekvő adósságot,
azért, hogy elkerüljük az egész rendszer kártyavárként történő összeomlását.
Ha nem változtatjuk meg gyökeresen a rendszert,
növekvő vagyoni különbségekkel, pusztító adóssággal, bankcsődökkel,
társadalmi és környezeti katasztrófákkal fogunk fizetni.
Úgy kell megváltoztatnunk a pénzügyi rendszerünket,
hogy az megfeleljen annak a jövőképnek, ami már most is látható.
Először meg kell vizsgálnunk azokat a pénzrendszereket,
amelyek kezelni tudják a nagymértékű gazdasági visszaeséseket,
beleértve a tömeges árverezéseket és csődöket.
Mit tehetünk most?
Világszerte vannak olyan emberek és szervezetek,
akik felismerték a mai pénzrendszer problémáit és igazságtalanságát,
akiknek munkájához csatlakozva elő lehet segíteni a kívánt változások elérését.
Itt az idő, hogy beszéljünk a barátainkkal.
A pénzügyi válság nagyszerű alkalom a tanulásra.
Mindenki számára láthatóak a mai rendszer ellentmondásai,
csalásai és végzetes hiányosságai, amikor az államok lapátolják a pénzt,
azoknak a csődbe ment bankoknak, akiktől korábban kölcsönt vettek fel.
De a megoldások is megvannak, ha keressük.
Ez nem mehet így tovább.
A jelenlegi rendszer foltozgatása nem ment meg minket.
Radikális és mindenkinek hasznot hozó változásokra van szükség,
nem pedig profitra és egy szűk csoport uralmára.
Ehhez túl kell lépnünk az idejét múlt elképzeléseken,
helyre kell állítani a bizalmat és szembe kell nézni a teljes átalakulás kihívásával.
Hív a valóság.
Pénzzel nem lehet semmiért fizetni, soha nem is lehetett, és ez a jövőben is így lesz.
Ősrégi gazdasági alaptétel,
hogy az árukat és szolgáltatásokat csak árukkal és szolgáltatásokkal lehet megfizetni.
Albert Jay Nock, Egy fölösleges ember emlékiratai (1943)
Amikor az utolsó fát is kivágtuk, az utolsó folyót is megmérgeztük
és az utolsó halat is kifogtuk, csak akkor jövünk rá, hogy a pénzt nem lehet megenni.
Cree Indián közmondás
Fordította: asdfg, t1115, csiffger
Ha bármilyen hibát találtál a feliratban, kérlek, jelezd a t1115felirat@gmail.com címen.
t1115felirat.neobase.hu orgridae.org